Jälkipuintia 1: Kertomus luokkahuoneesta
Vuosi sitten kahden kuukauden mittaisella opetusharjoittelujaksolla Kolkatassa muistan itkeneeni kerran. Itkin lapsena usein, mutta nykyään hyvin harvoin. En itkenyt koti-ikävää tai tuntemattoman pelkoa. En itkenyt sietämättömästä kuumuudesta tai ötököitä ja hometta kuhisevasta asunnosta. En edes itkenyt ympäröivän maailman epäreiluutta, vaikka nyt aletaan jo olla lähellä.
Oli kuivan monsuunikauden
harvoja sadepäiviä. Ulkona satoi niin rankasti, että koulun liikuntatuntia
vastaava ”games”-tunti jouduttiin pitämään sisällä. En enää muista minkä ryhmän
kanssa olin. Ryhmät eivät olleet luokkia, vaan games-tunnin ryhmät määräytyivät
valitun aktiviteetin mukaan, esimerkiksi jalkapallo tai seinäkiipeily.
Kyseisen tunnin vetäjä piti
ryhmälle vaihtoehtoista toimintaa luokassa – päätin silti seurata ryhmää, jonka
muutama lapsi oli kutsunut minut seuraamaan tuntiaan. Varsinaisesta opetuksesta ei voida puhua, sillä opettajalla ei ollut mitään mietittynä, vaan tämä pyrki luokan edestä pitämään yllä jonkinlaista kuria samalla, kun hieman hämmentyneet
oppilaat puuhasivat omiaan (”vapaa-aika” ei ollut kovin yleistä ainakaan meidän
koulussa).
Hetken tilannetta
ihmeteltyään tanssin tai kamppailulajien tai minkä tahansa opettaja päätti
tilanteesta huolimatta pitää evakko-aikamme ainakin näennäistä oppituntia.
Opettajan valitsema löyhä aihe oli oppilaiden motivointi. Opettaja valitsi
ryhmästä yhden oppilaan: ”Kuka on luokan älykkäin?” Oppilas ei näyttänyt ensin
oikein ymmärtävän, mutta opettajan toistettua hän osoitti kohti jotakuta. ”Kuka
teistä on ahkerin?”, opettaja kysyi toiselta oppilaalta. Muutaman tällaisen
kysymyksen jälkeen opettaja kysyi: ”Kuka on tämän ryhmän laiskin?” Oppilas
jolle kysymys osoitettiin, osoitti luokan eteen hieman poissaolevaan poikaan.
”Tällä pojalla on aina
tavarat kotona, hänestä ei tule ikinä mitään. Hän on muutenkin huono koulussa.
Olkaa ahkeria tai muuten teistä tulee samanlaisia kuin tästä pojasta. Jos ette
tee tehtäviänne kunnolla, teistäkään ei tule mitään”, ja sitä rataa. Useamman
minuutin opettaja piti yllä motivaatiopuhetta, jonka tehokeinona hän käytti
ahkeraksi nimettyä oppilasta mallina ja ennen kaikkea edessä istuvaa poikaa
varoittavana esimerkkinä. Opettaja myös innostui käyttämään retorisia kysymyksiä,
jossa koko luokka kutsuttiin osoittamaan poikaa etupulpetissa.
En tiennyt mitä tehdä,
mutta lopulta kävelin luokan perältä istumaan pojan viereiselle tyhjälle
pulpetille osoittaakseni jonkinlaista passiivista solidaarisuutta.
Tällä aikaa opettaja
jatkoi paasaustaan. Poika ei enää kiinnittänyt opettajaan huomiota. Kysyin
pojalta ”Onko tämä aina tällaista?”. ”Yes.” Tässä kohtaa kyyneleet olivat
nousseet silmiini. Pohtiessani miten jatkaa keskustelua huomasin, että poika ei
kuunnellut opettajaa tai oikeastaan edes minua. Tulkitsin tämän jonkinlaisena
defenssinä – poika oli tottunut siihen, että näissä tilanteissa tulee olla
kova, eikä opettajan sanat hetkauttaneet tätä.
Halusin sanoa pojalle,
että tämä ei ole oikein, hän ei ansaitse tätä tai asiat muuttuvat paremmaksi. Sillä
hetkellä kuitenkin pelkäsin, että jokin mitä sanon saattaa tehdä pojan taas
haavoittuvaiseksi. Todellisuudessa mikään ei tule muuttumaan hänelle, vaikka
kuinka itse ajattelisin, että tämä on väärin. Jos saan oppilaan kokemaan, että
häntä kohdellaan kamalasti, loukkaukset muuttuvat kaksin verroin pahemmiksi.
Niinpä vedin silmiini nousseet kyyneleet takaisin ja jatkoin pojalle joitain
”that’s not right” -tai ”he’s wrong”- tyyppisiä latteuksia.
Vietettyäni jonkin aikaa kuplassa
etupenkin pojan kanssa alan taas kiinnittää huomiota opettajan
kannustuspuheeseen. Tämä puhuu huippumenestyjistä – olisiko kyse
jalkapalloryhmän opettajasta, sillä tämä käytti esimerkkinä Messiä ja Ronaldoa.
Käsitellessäni yhä omia ristiriitaisia ajatuksiani opettaja
kohdistaakin puheensa minulle: ”Eikö ole niin, että vain parhailla on väliä –
vain parhaat muistetaan. Näiden oppilaiden pitää olla hyvin ahkeria, että heistäkin
tulee huippuja." Uusi myrsky nousee mielessäni edellisen tilalle. Vastaan
kiusaantuneena hymyn tapaisella ja kohautan hieman hartioita. Opettaja jatkaa
puhetta. ”Jos te haluatte olla aikuisena parhaita teidän pitää tehdä kaikki
läksyt ja olla hyvä kaikissa kokeissa. Jos olette laiskoja teistä ei tule
mitään, eikä teitä muisteta, eikö niin?”, hän osoittaa viimeisen kysymyksen
taas minulle.
Intiassa auktoriteetti ja
sosiaaliset hierarkiat ovat hyvin merkittäviä. Oppilas ei voi kyseenalaistaa
opettajaa tai vanhempiaan. Samoin minä olen luokassa ja koulussa vieraana. Vaikka
paikallinen opetushenkilökunta vakuuttaa olevansa kiinnostunut kuulemaan
minulta, miten opetus Suomessa toimii, en koe, että nämä aidosti kuuntelevat
tai välttämättä edes ymmärtävät. Erot koulujen ja kulttuurien välillä ovat
liian suuret, joten harjoittelun loppupuolella yritän varovaisen kulttuurien
välisen dialogin sijaan keskittyä omaan oppimiseeni ja lasten kohtaamiseen.
Tässä valossa en
vieläkään vastaa kysymykseen, joskin omassa päässäni hymähdykseni on jo tylympi,
jotta opettaja ymmärtäisi jättää minut pois tästä luennosta. Tähän vastauksena
opettaja kysyy kovaan ääneen luokalta: ”Ymmärtääkö hän minua, ymmärtääkö hän
englantia? Onko hän tyhmä?”
Ennen kuin hän ehti
jatkaa monologiaan, vastasin mahdollisimman selkeästi ja riittävän kovalla
äänellä, että kaikki luokassa kuulevat: ”I understand, I just don’t agree with
you”. Tämän enempää en mainituista syistä uskaltanut alkaa luennoimaan vaan
säästin omat ajatukseni omille tunneilleni. Halusin mielenosoituksellisesti
nousta ylös ja poistua luokasta, mutta se tuntui jo liian kapinalliselta.
Luulen, että isovanhempiesi aikaan tällaista olisi voinut tapahtua Suomessakin. Me Äksät ollaan saatu nauttia peruskoulusta koko koulutaipaleemme, ja sen sosialidemokraattiseen ajatusmalliin ei lasten/nuorten arvottaminen enää sopinut. Ainakaan ääneen eivät opettajat voineet ajatuksiaan lausua, vaikka sellaisia olisi ollutkin.
VastaaPoistaSamalla tulee mieleen kaikki leffat amerikkalaisista ja brittiläisistä yksityiskouluista, joissa kyykytystä taatusti on edelleen. Mutta siinäkin saattaa olla taustalla enempi vanhempien sosioekonominen status. Eli kun on pätäkkää, saat rispektiä. Ja siihenkin on meillä Suomessa pelastuksena peruskoulu. Kun vielä lisätään erinomaiset tasa-arvotekijät maksuton kouluruokailu ja kaikille lapsille maksettava lapsilisä, ei voi muuta kuin paukutella henkseleitään.
🌱Mamanuudel
Kiitos tekstistä, pistää ajattelemaan ja pohtimaan omia lähtökohtia ja suhtautumista omaan menestykseen. Suomi-kuplassa eläessä hyvin nopeasti unohtaa, miten suuria kulttuurieroja maailmalla on ja miten nämä erot vaikuttavat niin kasvatukseen kuin ihmisen myöhempään käytökseen ja prioriteetteihin.
VastaaPoista