Jälkipuintia 2: Oppenheimer
Kesällä 2023 ilmestyi Oppenheimer-
niminen elokuva. Olin ennalta ajatellut, että elokuvan teatteriesitys menee
ohi, sillä olen jumissa Intiassa, mutta kohteessa tajusin, että voin käydä katsomassa
pitkään odottamani elokuvan kaupungin parhaassa IMAX-salissa murto-osalla
Finnkinon hinnasta!
Aloin vertailla saleja ja
valitsin kankaan koon perusteella Kolkatan parhaan IMAX-salin. Onnistuin jopa
säästämään Uber-lipun hinnan neuvottelemalla itseni tavallisesta poikkeavaan koulubussiin.
Koulubussilla ei ollut
pysähdyspaikkaa kauppakeskuksen liepeillä, joten bussissa kanssani matkustaneet opettajat ohjeistivat
kuskia hidastamaan sen verran kauppakeskuksen kohdalla, että pääsin hyppäämään
bussista liikenteen vilinään. Saavuin paikalle etuajassa ja kierreltyäni hetken
kauppakeskuksessa tulin salin ovelle harjaantuneena leffakävijänä parikymmentä minuuttia
etuajassa.
Salin edessä on tyhjää,
joten tilaan kassalta etuhintaan paistetutun juustoleivän ja pienen Pepsin. Ehdin
viimeistellä molemmat ennen kuin aula alkaa täyttyä. Istun roskat sylissä ja
tunnen itseni hölmöksi istuessani siinä yksinäni – pohjoismaisen hipiäni vuoksi
kerään jo muutoinkin katseita. Varsinaisen roskiksen puuttuessa suuntaan palauttamaan
roskat tiskille ystävälliselle myyjälle läpi ihmismassan lukemattomien silmien
seuratessa taivaltani ja tarjottimeltani tippuvien roskien muodostamaa vanaa. Leffan
alkamisaika on ylittynyt jo muutamilla minuuteilla, kun salin ovet viimein avautuvat.
Intiassa ei olla ilmeisimmin vielä keksitty leffapelejä.
Istun innoissani
pehmeälle istuimelleni. Ennen elokuvaa esitetään trailereita kesän kuumimmista
hittileffoista. Kun sama action-tähti poseeraa elokuvan pääosassa jo kolmatta
kertaa, alan kiinnittää mieheen huomiota – sama kaverihan hymyili tienvarren hajuvesi-
ja kolajuomamainostauluissa. Jälkeenpäin selvitän, että kyseessä on paikallinen
leffatähti ja yksi Intian suurimmista vientituotteista SRK (Shah Rukh Khan).
Lähes yhtä usein kuin SRK:n
uuden leffan traileri esitetään mainos tupakan vaaroista. Alussa lapsi suree
vanhempaansa. Lopussa nuori nainen, jonka naamasta puolet näyttää sulaneelta,
katsoo surumielisenä kameraa. Mainosta tähdittää otokset mädäntyneistä
limakalvoista ja kärsivistä ihmisistä sairasosastolla. Täällä otetaan
tupakkahommat ihan tosissaan.
Elokuvan alettua selviää
nopeasti, miksi tupakkavaroituksia oli niin monta – elokuvassahan tupakoidaan! Aina
kun elokuvassa esiintyy tupakkaa tai savua (ei savua ilman… tiedättehän), oikeaan alakulmaan ilmestyy reilu metrin pituinen ja klassisella Arialilla
kirjoitettu ”Smoking kills” ilmoitus valkoisella fontilla mustaan suorakulmion sisällä.
Varsin häiritsevää, kun teksti on niissä nimenomaisissa freimeissä, joissa
tupakka esiintyy, joten laatikko välähtää alakulmassa edestakaisin sadasosien
tarkkuudella esimerkiksi dialogien aikana.
Tämä ei ole ainoa kerta,
kun elokuvassa hyödynnettiin Microsoftin ohjelmia, vaan Florence Pughin
istuessa ilkosillaan sohvalla, hänen ylleen on taitavasti piirretty musta näköeste.
Pugh:n hahmo myös polttaa kohtauksessa, minkä seurauksena oikeaan alakulmaan
räjähtää ”Smoking kills”- laatikko.
Mustavalkoisiksi
tarkoitetuissa kohtauksissa havaitsen häiritsevää väriä. Teatteria valitessa valitsin
parhaan kankaan sen koon perusteella, mutta vertaillessa en osannut ottaa huomioon sitä, seuraako teatterin valkokankaalla kaikkea liikettä objektin
muotoinen keltavioletti vana. Se oli sellainen huomaamaton yksityiskohta, jonka kuitenkin havaittuani sitä ei voinut enää olla huomaamatta.
Uutisteknisesti aloitin kertomuksen
kuitenkin väärästä päästä, sillä varsinaiset ongelmat olivat valkokankaan
sijaan katsomossa. Ennen elokuvaa salin valtasi puheensorina ja kirkkaat
kännykän näytöt. Harmikseni puhe ja passiivinen selailu olivat edelleen
voimissaan aavistuksen hiljaisemmalla äänellä ja hämärämmillä näytöillä
elokuvan alettua.
Erityisenä nostona jollain
herralla edessä soi puhelin, jolloin tämä sen sijaan, että olisi nolostuneena sulkenut
puhelimensa, vastasikin puhelimeen ja alkoi kantavalla äänellä selittämään
asiaansa.
Ympäröivien ärsykkeiden
seurauksen huomasin sykkeeni nousevan. En pystynyt keskittymään elokuvan
pomppivaan rakenteeseen, vaan huomioni kiinnittyi ”tupakka tappaa”-
ilmoitukseen, vieressä istuvien keskusteluun tai edessä istuvien puhelimen
näyttöihin. Yritän taas keskittyä elokuvan kulkuun ja juonen etenemiseen, kun
elokuva katkeaa kesken kohtauksen ja kaikki teatterin valot syttyvät. Onko
jotain sattunut? Kun mainokset taas alkavat hetken päästä pyöriä, tulen siihen
tulokseen, että kyseessä on mainoskatko.
Usean SRK trailerin ja Tupakkaa tappaa- mainoksen jälkeen elokuva jatkuu samasta kohtauksesta. Yleisö on tauon myötä vielä entistä levottomampi. Hiljaisen kiukun sijaan asemoin itseni aivan istuimeni reunalle välttääkseni vierestä heijastuvat sinivalot, kun vasemmalla puolella istuva mies alkaa selaamaan puhelintaan. Oikeanpuoleinen ystäväporukka jatkaa kovaan ääneen keskusteluaan. Elokuvan lopun käymme vasemmanpuoleisen vierustoverini kanssa hiljaista kamppailua, sillä huomattuaan aikeeni myös tämä siirtyy istumaan mahdollisimman eteen samalla, kun yritän itse pitää puhelimen näytön kuolleessa kulmassa itseeni nähden.
Elokuvan loppupuolella
huokaisen helpotuksesta. Mies on nukahtanut puhelin kädessään. Tämä kuitenkin
herää uudestaan, kun elokuvan visuaalinen kliimaksi lähestyy, puheen sorina
yltyy ja kaikki kaivavat puhelimiaan esiin. Kyse on atomipommin onnistuneesta
testistä, jota on somessa ylistetty ennen elokuvan ilmestymistä käytännöllisistä
erikoistehosteista tunnetun ohjaaja Christopher Nolanin taidonnäytteenä.
Lukemattomat siniset tähdet loistavat edessä avautuvalla mustalla taivaalla
tallentaakseen ikimuistoisen ja historiallisen kohtauksen omalle aikajanalleen.
Elokuvan päätyttyä kävelen kovaa vauhtia miesseurueen ohi, joka matkalla jauhaa Intiassa yllättävään suosioon noussutta purutupakkaa. Raivosta hengästyneenä selaan kännykästä elokuvan arvioita kauppakeskuksen KFC:ssä, joiden perusteella yritän päästä perille elokuvan juonen käänteistä.
Pari päivää myöhemmin päätän lähteä katsomaan mainokset mukaan luettuna noin kolme ja puoli tuntista spektaakkelia uudestaan korvatakseni vähintäänkin traumaattisen leffakokemukseni. Matkassani on tällä kertaa mukana myös muut suomalaiset ja liput ostetaan vasta juuri ennen elokuvaa, joten jäljellä on vain huomattavasti kalliimmat (ja huonommat) VIP-liput läheisen kauppakeskuksen leffateatterissa. Tämä leffakokemus asettuu omassa hierarkiassani kokonaisuudessaan jopa ensimmäistä yritystä alemmas, joskin nyt pysyin jo juonessa mukana.
Kommentit
Lähetä kommentti